gstenbre om ?DEBATT: Er engelsk eit skandinavisk spr?k? – Sv?rt sannsynleg?_澳门皇冠体育,皇冠足球比分

gstenbre
2013-03-20T15:53:26+01:00

Engelsk og nordgermansk

Faarlund anf?rer flere trekk som engelsk og nordgermansk deler, og som han og Joseph Emonds derfor mener underbygger deres hypotese om at engelsk ER et nordgermansk spr?k. Trekkene som ble presentert i bl.a. Apollon er: 1. Delt ordforr?d; 2. Ordstillingsendringer; 3. Preposisjonsstranding; 4. Gruppegenitiver; 5. Splittet infinitiv.?I foredraget ved UiO i fjor h?st ble blant andre ogs? f?lgende trekk anf?rt: 6. Prefikser blir partikler; 7. Bortfall av kasusmark?rer i pronomen; 8. Gradb?yning av lange adjektiver; 9. Palatalisering av velarer; 10. Ingen ?pne “off-glides” i diftonger; 11. Endringer i stavelsesstruktur.

?Jeg g?r litt inn p? disse argumentene (trekk 6-11 for seg i en ny kommentar), selv om jeg er innforst?tt med at Faarlund ikke har kunnet gi mange detaljer mht. argumenter og logikk i de popul?rvitenskapelige artiklene nevnt ovenfor; noe mer fyldige argumenter ble fremf?rt p? foredraget. Dessuten vedg?r Faarlund ogs? at noen av disse trekkene sannsynligvis er ”shared innovations”, alts? endringer som har funnet sted b?de i engelsk og nordgermansk, men som ikke n?dvendigvis skyldes p?virkning i den ene eller andre retning. Mer faglig tunge diskusjoner f?r f?lge i andre fora n?r Faarlund og Emonds artikkel er publisert, noe jeg ser frem til.

?ORDFORR?D. Vi er enige om at det er mange l?nord fra norr?nt i engelsk; dette viser bare at det har v?rt spr?k- og kulturkontakt mellom angelsaksere og vikinger – det beviser IKKE at engelsk er et skandinavisk spr?k. Det er Faarlund selv som fremhever delt ordforr?d som ett av argumentene han og Emonds mener underst?tter hypotesen. Hvis Faarlund alts? er enig i at delt ordforr?d ikke er et godt argument i denne sammenheng, hvorfor trekker han det da frem? Det er i tilfelle Faarlund som sl?r inn ?pne d?rer… Logikken i argumentet om at siden mye av ordforr?det er fellesgermansk, kan engelske ord ”like gjerne h?yre til det nordgermanske opphavet”, faller p? sin egen urimelighet, og bryter med prinsippet kalt ”Ockham’s razor”. Hvis et ord er attestert i gammelengelsk, hvorfor i all verden skulle det komme fra nordgermansk? I alle fall m? argumentet om delt ordforr?d strykes fra listen over trekk som st?tter Faarlund og Emonds hypotese.

?ORDSTILLINGSENDRINGER. Det er IKKE enighet om at gammelengelsk (GE) var et OV spr?k (objektet f?r verbet). Det man enes om er at ordstilling i GE var noks? fri, men ikke friere enn at man kan se visse tendenser: hovedsetninger er V2 (men med mange unntak som er SV eller OV), leddsetninger er OV (men med sv?rt mange unntak som er VO). Typologisk klassifisering av spr?k tar utgangspunkt i deklarative hovedsetninger, s? GE er klart V2 (eller V3), mens moderne engelsk er SV. Det m? understrekes at moderne engelsk her skiller seg fra alle de andre germanske spr?kene. Faarlund og Emonds bruker da heller ikke dette som argument, men hevder at endringen fra OV til VO i leddsetninger skyldes norr?n p?virkning. 澳门皇冠体育,皇冠足球比分 (f.eks. Allens artikkel fra 2000, ”Obsolescence and sudden death in syntax: The decline of verb-final order in early Middle English”) viser at VO var sv?rt vanlig i leddsetninger allerede i GE; i enkelte GE tekster er det til og med MER vanlig at verbet kommer f?r objektet i leddsetninger. Dette fenomenet skyldes alts? ikke norr?n p?virkning, og strykes fra listen.

?PREPOSISJONSSTRANDING. Preposisjonsstranding er if?lge Faarlund at komplementet til en preposisjon flytter fram til den f?rste plassen i setningen uten at preposisjonen f?lger med. Dette en litt snever definisjon – andre definerer det som at preposisjonen ikke kommer rett foran objektet/komplementet. Eksempler er ”This we have talked about” (i stedet for ”We have talked about this”) eller ”Dette har vi snakket om”. Faarlund hevder dette er umulig i GE. Det f?lgende eksempelet beviser det motsatte: And him cóm micel éaca tó “And a great reinforcement came to them” (Anglo-Saxon Chronicle, ca. ?r 900). Preposisjonsstranding er alts? attestert i GE, kan ogs? henge sammen med friere ordstilling for adposisjoner, og er ikke oppst?tt under innflytelse fra norr?nt. Fenomenet er ogs? attestert i nederlandsk, som er et vestgermansk spr?k. Argumentet m? strykes.

?GRUPPEGENITIVER. Dette gjelder konstruksjoner som ”kongen av Frankrikes trone”, eller ”the Duke of Gloucester’s niece”. Som nevnt i min forrige artikkel, er dette konstruksjoner som finnes i et lite antall i senere middelengelsk (ME), men som ikke blir vanlige f?r i tidlig moderne engelsk – altfor sent til ? kunne tilskrives norr?n p?virkning. Faarlund ser ut til ? v?re enig; argumentet strykes fra listen.

?SPLITTET INFINITIV. Her dreier det seg om konstruksjoner hvor ett eller flere ord kommer mellom infinitivsmark?ren og selve verbet: ”? ikke gj?re” eller ”to never do”. I GE brukes oftest infinitivsformen uten noen infinitivsmark?r. Det f?rste eksemplet p? en splittet infinitiv i engelsk kommer fra tidlig p? 1200-tallet, men ikke i en prosatekst, s? man n?ler med ? trekke noen konklusjoner mht. dateringen av fenomenet p? grunnlag av dette eksemplet. Wycliffe (1300-tallet) bruker imidlertid splittede infinitiver ganske ofte. P? 1400-/1500-tallet blir konstruksjonen av ukjente grunner noks? sjelden, men den gjenoppst?r p? 1700-/1800-tallet. N?r konstruksjonen ikke er attestert i GE, kan det skyldes at infinitivsmark?ren som oftest ble utelatt. Man m? alts? finne ut n?r splittede infinitiver f?rst oppst?r i nordgermanske spr?k for ? kunne si noe om eventuell spr?klig p?virkning i den ene eller andre retning.

?DATERING. Det gjennomg?ende sp?rsm?let eller problemet er alts? dateringen av disse fenomenene, samt Faarlund og Emonds underliggende antagelse om at hvis trekket ikke er attestert i GE, M? det skyldes p?virkning fra norr?nt, som er en non sequitur. Hvis fenomenet ER attestert i GE, kan man imidlertid ikke fortsette ? hevde at det har oppst?tt etter innflytelse fra norr?nt. Gjennomgangen over (og i kommentar 2) viser at de fleste av fenomenene som Faarlund og Emonds trekker frem alts? er attestert i GE, og m? strykes fra listen. I beste fall sitter man da igjen med en h?ndfull trekk som muligens, eller til og med sannsynligvis, finnes i engelsk som et direkte resultat av norr?n p?virkning. Det blir i alle tilfelle et alt for lavt antall til ? kunne underst?tte Faarlund og Emonds hypotese om at engelsk ER et nordgermansk spr?k.

GAMMELENGELSK D?DE IKKE UT. Det st?rste problemet er likevel Faarlunds p?stand om at GE d?de ut. Det er denne p?standen som m? ligge til grunn for konklusjonen Faarlund og Emonds trekker – ellers gir det ingen mening ? si at engelsk egentlig er et nordgermansk spr?k. Som jeg allerede har p?pekt, er imidlertid engelsk sv?rt godt belagt og viser kontinuitet fra kong Alfreds klassiske vestsaksisk fra slutten av 800-tallet, via ?lfrics standard senere vestsaksisk fra begynnelsen av 1000-tallet, til de forskjellige tekstene p? tidlig middelengelsk fra midten av 1100-tallet. Det fantes ikke noen standard form for skriftlig ME, s? hver skrev p? sin egen dialekt. Forskjellene mellom disse dialektene er sv?rt systematiske og har sin rot i forskjeller i GE dialekter, men de er lett gjenkjennelige som ENGELSK. De fleste GE dokumentene som har overlevd er skrevet p? vestsaksisk, mens GE tekster fra ?st-England er s? ? si ikke-eksisterende. Det betyr at spr?ket i ME tekster fra ?st-England IKKE er en direkte etterkommer av vestsaksisk, og at forskjellene i ME dialekter ikke n?dvendigvis skyldes norr?n p?virkning, men at de alltid hadde v?rt der – vi vet bare ikke helt n?yaktig hva de bestod av (n?r det gjelder engelsk fra East Anglia). De tidligste ME tekstene fra Danelag-omr?det er The Ormulum og Peterborough-kr?niken, begge fra andre halvdel av 1100-tallet. Spr?ket i dem viser p?virkning fra b?de norr?nt og fransk, men det er n? likevel umiskjennelig engelsk. Det er denne kontinuiteten som etter min mening er det viktigste motargumentet mot Faarlund og Emonds hypotese.

?LONDON OG MODERNE STANDARD ENGELSK. London var opprinnelig del av det ?stsaksiske territoriet, if?lge bl.a. historikeren David Nash Ford; den samme konklusjon kan trekkes p? grunnlag av de spr?klige trekkene som tekster skrevet p? Londondialekten viser. Men siden byen ligger mellom tre territorier (East-Saxon, Kentish, Anglian), er det sannsynlig at spr?ket der alltid har hatt trekk som tradisjonelt ”h?rer til” forskjellige dialektomr?der. Men s? sent som p? midten av 1300-tallet var Londondialekten i hovedsak fortsatt ?stsaksisk (cf. Samuels’ klassiske artikkel fra 1963, ”Some applications of Middle English dialectology”). Innvandring fra ?stlige og sentrale deler av England i andre halvdel av 1300-tallet gj?r at spr?ket i London etter hvert f?r mange trekk fra ikke-saksiske dialekter (cf. Benskins artikkel ”Chancery Standard” fra 2002). Chaucers engelsk (1380-tallet) har derfor en god blanding av trekk fra ”southern”, ”Central Midlands” og ”Anglian”; men London-engelsk fra dette tidsrommet er ikke identisk med engelsk fra Danelag-omr?det.

?澳门皇冠体育,皇冠足球比分 har som regel til hensikt ? pr?ve ? finne svar p? sp?rsm?l eller ? avdekke ”sannheten”, men hvorvidt forskning er god og relevant er i stor grad avhengig av om forskerne stiller de riktige (dvs. de interessante) sp?rsm?lene i utgangspunktet. Og for ? bringe et fagfelt videre, B?R man utfordre etablerte sannheter og gjengse oppfatninger, dvs. stille interessante sp?rsm?l – som er nettopp det Faarlund og Emonds gj?r. Dette er noe jeg ogs? gj?r i min forskning (innen engelsk fonologisk historie); vanetenkning er derfor ikke min sterke side. Men for ? konkludere at historien m? omskrives, m? man ha sv?rt overbevisende materiale og logisk gyldige argumenter. S? langt virker det ikke som om Faarlund og Emonds har det.

?